Журнал "Національна безпека: право та економіка" присвячений висвітленню результатів теоретичних та прикладних досліджень, спрямованих на зміцнення національної безпеки та оборони України, а також на забезпечення правового та економічного розвитку нашої держави. Фахові публікації, розміщені в журналі, виступають академічною платформою для представників правничої та економічної науки під час здійснення оглядів і критичного аналізу окремих проблемних питань, для поширення оригінальних висновків, пропозицій та рекомендацій. Журнал публікується у відкритому доступі. В електронному виданні публікуються результати дисертаційних досліджень на здобуття наукових ступенів доктора наук та доктора філософії, а також досліджень науковців, які претендують на присвоєння вчених звань. Реєстрація суб'єкта у сфері онлайн-медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 3052 від 07.11.2024 року Ідентифікатор в Реєстрі суб'єктів у сфері медіа: R40-05469 Засновник видання: Національна академія Служби безпеки України ISSN (Online): 3083-5917 Прийом матеріалів: щодня Мова видання: українська, англійська Періодичність видання: 2 рази на рік
Національна академії Служби безпеки України. Навчально-науковий гуманітарний інститут.
ОСНОВНІ ЗАГРОЗИ ФІЗИЧНОЇ ДОСТУПНОСТІ ТА ЯКОСТІ ПРОДОВОЛЬСТВА В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті описано результати дослідження правового регулювання економічного механізму державного управління продовольчою безпекою у частині фізичної доступності та забезпечення якості продовольства з метою виявлення проблемних місць та розробки напрямів його поліпшення. В умовах воєнного стану виникають особливі вимоги до нормативно-правового регулювання, враховуючи усі негативні наслідки бойових дій, ракетних атак, мінування значної частини території, блокування логістичних об’єктів та маршрутів. Водночас, потреба забезпечити внутрішній ринок продовольством та продовжити зовнішньоекономічну діяльність в особливих умовах потребує від влади ефективних інноваційних рішень. Методологія дослідження – монографічний, абстрактно-логічний, гіпотетичний методи, SWOT-аналіз та метод структурно-функціонального аналізу. В основу гіпотези дослідження покладено припущення, що, виявивши та класифікувавши нормативно-правове забезпечення функціонування продовольчих ланцюгів постачання в умовах воєнного стану, можна, зробити більш безпечною та розвинути фізичну доступність продовольства для внутрішнього споживача. А переглянувши та оновивши українське законодавства з метою повного дотримання міжнародних стандартів якості та безпечності харчових продуктів, (ЄС, ФАО, ВООЗ, Codex Alimentarius, ISO 22000, OIML, IPPC, ICMSF), можна забезпечити якісну правову базу для імплементації міжнародних стандартів якості та безпеки у виробництво, зберігання, транспортування та реалізацію українських продуктів, як на внутрішньому ринку, так і на світовому. Теоретична значимість та новизна статті полягає у аналізі чинних законів України та підзаконних актів, конк-ретних авторських пропозиціях стосовно вдосконалення нормативно-правової бази в частині продовольчої безпеки України.
ЕКОНОМІЧНІ АСПЕКТИ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СТРАТЕГІЧНІ ПРІОРИТЕТИ РОЗВИТКУ АГРОПРОДОВОЛЬЧОГО РИНКУ В КОНТЕКСТІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРОДОВОЛЬЧОЇ БЕЗПЕКИ
Актуальність теми дослідження зумовлена тим, що стратегічні пріоритети розвитку ринку м’яса є важливою передумовою в механізмі забезпечення продовольчої безпеки. Проведене дослідження дозволило сформувати алгоритм формування стратегічних напрямів просування ринку м’яса з урахуванням особливостей розвитку регіональних ринків, рівня їх самозабезпеченості в умовах стрімкого зростання попиту на м’ясо, реалізацію якого доцільно забезпечити шляхом стимулювання економічного потенціалу галузі тваринництва, сприяти прискоренню темпів підвищення якості м’ясної продукції, рівня державної підтримки, ефективної державної підтримки. ціноутворення, рівня доходів, стимулювання сімейного фермерства, кооперації, вертикальної та горизонтальної інтеграції тощо. Дослідження базується на статистичних та аналітичних матеріалах вітчизняної та зарубіжної періодики. При написанні роботи реалізовано методи аналізу та синтезу, порівняння, групування та систематизації, елементи інституційного підходу. Результати дослідження дозволили сформувати схему-модель розвитку ринку м’яса, що дає можливість виділити характерні риси ринку м’яса та м’ясопродуктів у співвідношенні з іншими типами ринків продовольчого сегменту, що відносяться до аграрного ринку. Слід наголосити на постійному попиті, обмежених термінах зберігання продукції, невідповідності попиту та пропозиції тощо. Слід також зазначити, що ринок м’яса та м’ясопродуктів поряд з іншими ринками продовольчого сегменту знаходиться на одному з важливих рівнів, які формують захист населення від можливого недоспоживання основних видів агропродовольчої продукції. Слід також враховувати, що левову частку м’яса споживачі купують у виробника. Отже, ринок м’яса та м’ясопродуктів, з одного боку, є інституціоналізованим середовищем, що забезпечує взаємодію сільсь-кого господарства та переробної промисловості, а також між споживачами та вироб-никами харчових продуктів, з іншого боку, це неорганізоване (стихійне) середовище. Аргументовано також необхідність удосконалення організаційно-економічного меха-нізму його ефективного розвитку, який передбачає реалізацію соціальної, економічної, стимулюючої, контролюючої, регулюючої функцій ринку м’яса на основі адаптації до нових умов, зумовлених карантинними обмеженнями. Реалізація запропонованого механізму відповідно до сформованих стратегічних напрямків розвитку ринку м’яса дає змогу отримати соціально-економічний ефект і є визначальним фактором моделі розвитку ринку м’яса. Перспективи подальших досліджень можуть стосуватися розкриття напрямів розробки методологічного підходу для формування довгострокових прогнозів розвитку ринку м’яса.
STARE DECISIS У КОНСТИТУЦІЙНОМУ СУДОЧИНСТВІ
Принцип (доктрина) stare decisis, наріжний камінь традиції країн загального права, вимагає від судів дотримуватися прецедентів для забезпечення правової стабільності та передбачуваності. Цей принцип, коли він застосовується в конституційному судочинстві, являє собою складний взаємозв’язок між дотриманням судових прецедентів (історичних судових рішень) і динамічним характером конституційного тлумачення. У цій статті автори здійснили спробу розглянути філософські підвалини та практичні наслідки stare decisis у конституційному судочинстві, зосереджуючи увагу передусім на його принципах і притаманних йому суперечностях, особливо в періоди правових і суспільних перетворень. Авторами шляхом історичного огляду stare decisis було простежено його еволюцію від ранніх систем загального права до сучасного застосування судами, які наділені конституційною юрисдикцією в своїх національних правових системах. Особлива увага приділяється філософському обґрунтуванню доктрини, включаючи аргументи на користь правової спадкоємності, ефективності судової системи та справедливого ставлення до учасників судового процесу. Розглядаються ключові принципи stare decisis, включаючи відмінність між вертикальним і горизонтальним stare decisis, критерії для скасування прецеденту й роль суперпрецедентів. У статті виокремлено нормативні та інтерпретаційні виклики, які виникають у зв’язку зі сприйняттям прецедентів як несправедливих або застарілих. Проаналізовано напруженість між суддівською активністю та стриманістю. Акцентовано на тому, у який спосіб суди дотримуються балансу між вірністю минулим рішенням та необхідністю адаптувати судове тлумачення до актуальних сучасних цінностей. Завдяки теоретичному й емпіричному дослідженню ця стаття робить внесок у дискусію про роль stare decisis у конституційній юрисдикції. У ній стверджується, що, хоча доктрина залишається життєво важливим елементом судової практики, її застосування має бути «чутливим» до контексту, допускаючи принципові відхилення перед обличчям переконливих нормативних імперативів. Висновки підкреслюють необхідність збалансованого підходу, який поважає правову спадкоємність і водночас ураховує трансформаційний потенціал конституційного судочинства, особливо в часи значних суспільних змін. Підкреслено, що наслідки stare decisis у конституційному судочинстві є багатогранними, охоплюючи як стабілізуючий вплив, так і потенціал увічнення правової негнучкості. Автори порушують питання рефлексивного й адаптивного застосування доктрини, визнаючи важливість прецеденту для підтримання судової послідовності, водночас визнаючи динамічну природу конституційного права, яке мусить реагувати на мінливі потреби суспільства.
ПРАВОВІ АСПЕКТИ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
ЯКИМ Є ПРАВОВИЙ ЗМІСТ ПОНЯТТЯ ПОКАРАННЯ ЗА КРИМІНАЛЬНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ УКРАЇНИ?
У статті досліджено поняття покарання відповідно до його визначення у КК України (ч. 1 ст. 50 КК України). Констатується, що зазначена законодавча дефініція містить два істотних положення, яких цілком достатньо для визначення суті поняття покарання та формування його ознак. Актуальність дослідження з-поміж іншого зумовлюється поточними тенденціями до вдосконалення інституту покарання, що простежуються в умовах воєнного стану: розширюється система покарань, окремі усталені його види трансформуються тощо. Здійснено доктринальне тлумачення кримінально-правової норми, яку містить ч. 1 ст. 50 КК України. На основі аналізу поняття покарання, визначення та характеристики його ознак з’ясовується суть покарання з позиції підходу законодавця, що відображений у легальній дефініції. Наводяться аргументи стосовно того, що покарання є складником кримінальної відповідальності та становить правовий наслідок учинення кримінального правопорушення. Отже, покарання нерозривно зв’язано із вчиненням кримінального правопорушення, а застосування покарання до інших правопорушень унеможливлюється. Порушується також проблема узгодженості кримінально-правових санкцій із рівнем суспільної небезпеки правопорушень. Продемонстровано диспропорції в системі покарань та можливі напрями вдосконалення кримінального законодавства. Наголошується на потребі системного підходу до кримінально-правового регулювання та обґрунтованого реформування санкцій, зважаючи на принцип справедливості й ефективності правозастосування.
ШЛЯХИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЯКОСТІ ВИЩОЇ ОСВІТИ У ВИЩИХ ВІЙСЬКОВИХ НАВЧАЛЬНИХ ЗАКЛАДАХ ТА ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЗІ СПЕЦИФІЧНИМИ УМОВАМИ НАВЧАННЯ
Вища освіта, особливо у військових навчальних закладах і закладах зі специфічними умовами навчання, відіграє ключову роль у формуванні професійних здібностей та особистісного розвитку курсантів. Забезпечення якості освіти в таких установах є пріоритетним завданням, оскільки воно впливає на підготовку фахівців, які призначені для виконання важливих функцій у суспільстві та обороні України. Організація системи забезпечення якості включає розроблення та впровадження стандартів, які відповідають специфіці вищої військової освіти або освіти зі специфічними умовами, забезпечує однаковий рівень якості навчання, проведення систематичних внутрішніх і зовнішніх оцінювань, що допомагає виявляти сильні та слабкі сторони освітнього процесу й шукати шляхи його вдосконалення, постійне підвищення кваліфікації та актуалізації практичних навичок науково-педагогічного складу, залучення стейкхолдерів і курсантів до процесу оцінки якості навчання через опитування. Обговорення та участь у робочих групах дає змогу отримати об’єктивні відгуки та пропозиції щодо покращення освітнього процесу. Врахування вимог роботодавців до майбутніх фахівців дозволяє адаптувати програми підготовки здобувачів вищої освіти до потреб ринку праці. Шляхи, описані у статті, можуть слугувати основою для розробки ефективних стратегій управління якістю освіти та підвищення її ефективності.
система забезпечення якості навчання у вищих військових навчальних закладах і закладах вищої освіти зі специфічними умовами навчання
СТРАТЕГІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ ЯК ПОТУЖНИЙ ІНСТРУМЕНТ ЗАХИСТУ ДЕРЖАВНОСТІ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ УКРАЇНСЬКИХ ТА АМЕРИКАНСЬКИХ ДОКУМЕНТІВ
У статті досліджено Стратегію національної безпеки (СНБ) як основний інструмент для захисту суверенітету нації та просування її інтересів, зосереджуючись на порівняльному аналізі підходів України та Америки. У РНБО України, зокрема в документі 2020 року «Безпека людини – безпека країни», пріоритетами є мир, відновлення суверенітету та протидія російській агресії через стримування, стабільність і співпрацю. Він наголошує на кібербезпеці, цифровізації та скоординованій відповіді на такі загрози, як пропаганда, тероризм і сепаратизм. Навпаки, СНБ США, яка регулярно оновлюється кожною адміністрацією, забезпечує стратегічне бачення, передбачене законом, і наголошує на інтегрованому стримуванні, альянсах, інноваціях та інклюзивному зростанні. Історичний аналіз СНБ України демонструє поступову зміну фокусу: від геополітичної стратегії за Президента В. Ющенка (2007) до євроатлантичної інтеграції за Президента П. Порошенка (2015), кульмінацією якої стала комплексна оборона за Президента В. Зеленського (2020). Американські СYБ, як-от версія 2022 року, висвітлюють стратегічну конкуренцію з такими державами, як Китай і Росія, і транснаціональні проблеми, такі як зміна клімату. Визначено, що в той час як СНБ України націлена на дієві рамки управління, СНБ США є декларативним документом, який спрямовує політичні та законодавчі зусилля. У цьому дослідженні визначено проблеми в упровадженні NSS в обох країнах, включаючи бюрократичну неефективність і узгодження стратегій з ресурсами. Аналіз підкреслює еволюцію СНБ як адаптивної реакції на глобальну та регіональну динаміку. Спираючись на український та американський досвід, дослідження пропонує розуміння того, як потрібно розроблювати ефективні стратегії, які відповідають національним та міжнародним цілям. Дослідження також закликає до посилення міждисциплінарної співпраці між експертами з права, економіки та політики для вдосконалення СНБ України відповідно до євроінтеграційних прагнень. На завершення він виступає за порівняльну оцінку європейських СНБ для інформування про майбутні стратегії України. Загалом у документі підкреслюється роль Стратегії як дорожньої карти національного розвитку та сигналу стратегічних пріоритетів на глобальній арені.
ТАКТИЧНІ ОПЕРАЦІЇ З НЕЙТРАЛІЗАЦІЇ ПРОТИДІЇ РОЗСЛІДУВАННЮ З БОКУ МЕДІА
Проблема протидії розслідуванню кримінальних правопорушень останнім часом набула особливої актуальності та гостроти через зростаючий масштаб організованих форм злочинної діяльності. Все частіше злочинці чинять серйозну протидію виявленню, розкриттю та розслідуванню, а також судовому розгляду кримінальних правопорушень, вони приховують, маскують, фальсифікують достовірну криміналістично значущу інформацію та її джерела. З цією метою інколи використовуються медіа. Працюючи в місцях збройних конфліктів, учинення терористичних актів, при ліквідації небезпечних кримінально протиправних груп, журналіст (учасник творчої групи) зобов’язаний не розголошувати плани спеціальних підрозділів, відомостей, що є таємницею досудового розслідування, не допускати фактичної пропаганди дій терористів та інших кримінально протиправних груп, їхніх вчинків і заяв, спеціально інспірованих для медіа, не виступати в ролі арбітра, не втручатися в інцидент, не створювати штучної психологічної напруженості в суспільстві. Однак сучасні медіа не завжди дотримуються таких приписів чинного законодавства України. Метою цього дослідження є визначення складових тактичних операцій із нейтралізації протидії розслідуванню з боку медіа та вироблення криміналістичних рекомендацій щодо проведення таких тактичних засобів. Авторами запропоновані конкретні заходи, складові тактичної операції, які можуть реалізовуватися комплексно, спрямовуючись на досягнення конкретної мети, з урахуванням факторів, що зумовили виниклу слідчу ситуацію.
РОЗПІЗНАННЯ ЗАВІДОМО НЕПРАВДИВОЇ ІНФОРМАЦІЇ У ПИСЕМНОМОВЛЕННЄВИХ ПОВІДОМЛЕННЯХ (ТЕОРЕТИКО-ПРИКЛАДНІ АСПЕКТИ)
У статті розглядаються теоретичні та прикладні аспекти розпізнання завідомо неправдивої інформації (навмисної, свідомої брехні) у писемномовленнєвих повідомленнях. Аналізуються природа та сутність понять істини, істинності, хибності, правдивості, правдоподібності, достовірності, добросовісної омани, обману почуттів, викривлення чи спотворення істини, навмисної, свідомої брехні з позицій можливості встановлення даних категорій у змісті писемномовленнєвого повідомлення. Указується на принципову можливість створення методики розпізнання у писемномовленнєвому тексті факту відбиття мовної поведінки, яка є неадекватною до даної комунікативної ситуації. Наводиться приклад одного з реалізованих матеріалів, де на експертно-лінгвістичному рівні було встановлено, що у тексті міститься завідомо неправдива інформація (свідома брехня).
ЗАПОБІГАННЯ АДМІНІСТРАТИВНИМ ПОРУШЕННЯМ ЗАКОНОДАВСТВА ПРО ДЕРЖАВНУ ТАЄМНИЦЮ
У статті аналізуються основні причини та умови порушень законодавства про державну таємницю в Україні, а також пропонуються шляхи вдосконалення превентивної діяльності у цій сфері. Автор розглядає специфіку адміністративної деліктності, включаючи вплив соціальних, політичних і правових змін, та пропонує заходи для підвищення ефективності профілактичної роботи. Основна увага приділяється концепції офіційного застереження як засобу попередження протиправної поведінки. Стаття підкреслює необхідність удосконалення правової регламентації та організаційних заходів, спрямованих на захист державної таємниці, зокрема в умовах воєнного стану. Дослідження має за мету визначити особливості урахування різних компонентів детермінації адміністративних проступків із метою підвищення ефективності профілактичної діяльності. У статті передбачено розв’язання таких задач, як виявлення умов та причин порушень законодавства про державну таємницю та формування шляхів покращення практичної діяльності щодо попередження проступків у вказаній сфері. Доведено, що удосконалення форм правозастосовної діяльності, спрямованої на превенцію адміністративних порушень законодавства про державну таємницю, повинно здійснюватися із урахуванням змін, що відбуваються в соціальній, політичній і правовій системах сучасної України. Оскільки ефективною формою профілактичного впливу є оголошення особі офіційного застереження про неприпустимість протиправної поведінки, у роботі обґрунтовано пропозиції щодо удосконалення порядку застосування зазначеного заходу. У висновках до статті наголошено на тому, що ефективна протидія адміністративним правопорушенням, особливо їх попередження, є одним із ключових напрямів державної політики та подальших наукових досліджень у різних сферах. У статті представлено авторську класифікацію суб’єктів, які здійснюють попередження правопорушень, передбачених ст. 212-2 КУпАП, з урахуванням їх компетенції. Окрему увагу приділено офіційному застереженню як засобу профілактичного впливу на свідомість осіб, із пропозиціями щодо вдосконалення механізму його застосування.
Авторське право (c) 2024 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ: ЕВОЛЮЦІЯ ТА СУЧАСНИЙ СТАН
У статті доведено доцільність оновлення теоретико-методичних підходів до розуміння економічної безпеки та трансформації уявлення щодо пріоритетів її забезпечення відповідно до реалій воєнного стану. Систематизовано та деталізовано сутність етапів еволюції концептуальних засад дослідження економічної безпеки. Для кожного з етапів еволюції визначено безпекові детермінанти, пріоритети забезпечення та концептуальне розуміння економічної безпеки. Надано характеристику сучасному етапу еволюції концептуальних засад дослідження економічної безпеки України, який характеризується посиленням глобалізаційних викликів та безпрецедентною ескалацією військово-політичних загроз. Як безпекові пріоритети визначено необхідність віднаходження резервів поточного функціонування та повоєнного відновлення національної економіки в умовах триваючої агресії РФ. Актуальним науково-практичним завданням статті стало визначення теоретико-методологічних підходів до розуміння економічної безпеки та трансформація сприйняття її пріоритетів відповідно до сучасних реалій. Метою статті є дослідження еволюції концептуальних засад забезпечення економічної безпеки з метою систематизації особливостей процесів безпеки в умовах воєнного часу та обґрунтування пріоритетів забезпечення економічної безпеки України у світлі сучасних геополітичних викликів. Для досягнення поставленої мети в статті використано методи історико-ретроспективного та монографічного аналізу, абстрагування та узагальнення, аналізу та синтезу, а також структурування та візуалізації результатів. Найскладніша ситуація для забезпечення економічної безпеки виникає при взаємодії внутрішніх і зовнішніх загроз, що, згідно з наведеною періодизацією, характерне для третього (сучасного) етапу еволюції концептуальних засад дослідження економічної безпеки України. Забезпечення економічної безпеки в умовах воєнного часу та триваючої російської агресії потребує не лише ефективного оперативного управління цим процесом, а й розробки превентивних механізмів реагування на потенційну подальшу ескалацію загроз стабільному функціонуванню національної економіки. Результати систематизації етапів еволюції концептуальних засад дослідження економічної безпеки України дали можливість зробити висновок, що ключовою відмінністю на різних етапах є визнання пріоритету певних безпекових детермінант (загроз), вплив яких, у свою чергу, формує пріоритети для забезпечення економічної безпеки країни та визначає його концептуальне розуміння. Загрози можуть бути внутрішніми щодо національної економічної системи або зовнішніми, що виникають внаслідок об'єктивних трансформацій у глобальному чи регіональному середовищі безпеки.
ФІНАНСОВА БЕЗПЕКА ЯК ФАКТОР ЕКОНОМІЧНОГО РОЗВИТКУ ДЕРЖАВИ В УМОВАХ ВІЙНИ
Обґрунтовано, що економічні шоки, спричинені війною, становлять важливу проб­лему для фінансової безпеки держави. Доведено, що забезпечення фінансової стабіль­ності вимагає активного впровадження політики, спрямованої на стабілізацію фінан­сового ринку, а також ретельного моніторингу поточної економічної ситуації, зокрема покращення банківської системи, підвищення прозорості та підзвітності фінансових установ і покращення фінансового нагляду та регулювання. Аргументовано, що початок війни негативно позначився на всіх фінансових процесах в Україні, включаючи інвес­тиційні потоки та фінансову стабільність. Залучення міжнародної фінансової допомоги та інвестицій також є важливим елементом гарантування фінансової безпеки держави. Для пом’якшення несприятливих наслідків війни, збереження стабільності фінансової сфери, запобіганню подальшому погіршенню економічної ситуації та для сприяння еко­номічному відновленню країни підкреслюється важливість розроблення заходів страте­гічного характеру.
ЦИФРОВІЗАЦІЯ ТА НАЦІОНАЛЬНА БЕЗПЕКА: ТЕНДЕНЦІЇ ТА ВИКЛИКИ
У статті проаналізовано роль цифровізації у забезпеченні національної безпеки. Визначено, що цифрова трансформація суспільних процесів позитивно впливає на розбудову взаємодії між владою та громадянами. Окреслено основні напрями діяльності та ключові тренди цифровізації у сфері GovTech. Визначено безпекові виклики, які сьогодні існують у цифровому просторі і потребують реагування з боку держави. Авторами виявлено, що цифровізація суспільних процесів підвищує прозорість і довіру до діяльності уряду, оскільки сучасні підходи до взаємодії знижують бар'єри між урядом та громадянами, створюючи простір для продуктивного партнерства та спільнотворення. Констатовано, що координація громадських відносин, які склалися між суб'єктами з питань національної безпеки, а також створення умов для досягнення оптимального рівня безпеки в політичних, правових, інформаційних, соціально-економічних та військових сферах є основними цілями правового регулювання у сфері національної безпеки. Аргументовано положення про те, що цифровізація державного управління у сфері національної безпеки має низку абсолютних переваг, зокрема поява нових цифрових підходів до врядування, розвиток та впровадження глобальних цифрових трендів, що підвищують прозорість та ефективність органів влади, оптимізують процеси обміну даними та створюють нові можливості для цифрового розвитку. Водночас визначено, що феномен цифровізації полягає у тому, що цифрова трансформація систем та суспільних відносин супроводжується виникненням значної кількості викликів, які потребують реагування та конкретних дій з боку держави. У сфері національної безпеки це насамперед забезпечення конфіденційності та захист даних, а з-поміж менш очевидних викликів можна виокремити інтеграцію даних в різних реєстрах, наявність цифрової нерівності та відновлення довіри громадян.
ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ МІЖНАРОДНОГО РИНКУ ОЗБРОЄННЯ В ХХІ СТОЛІТТІ
У статті представлено результати дослідження розвитку міжнародного ринку озброєння в ХХІ ст. Ідентифіковано, що держави виробляють зброю перш за все для оборонних цілей, але конкретні форми та обсяги виробництва озброєнь є скоріше питанням економіки. Визначено ключові ознаки міжнародного ринку озброєння у ХХІ ст., а саме високий рівень транснаціоналізації, існування проблеми латентності даних щодо реальних масштабів виробництва та торгівлі тощо. Проаналізовано динаміку витрат на ВПК та визначено країни з найбільшими частками інвестицій у розвиток ВПК. Обґрунтовано, що безпекові виклики, які стали перед Україною активізували різні види взаємодії в державно-приватному секторі оборонної промисловості, як і в середині країни, так і за рахунок міжнародного партнерства в рамках проєктів технічної допомоги. В Україні з 2021 по 2022 роки стаття бюджету на оборону зросла майже в 10 разів, а військові витрати становили 34% ВВП у 2022 році порівняно з 3,2% у 2021 році. Обґрунтовано, що безпекові виклики, з якими стикається Україна, посилили різного роду виклики. взаємодії в державно-приватному секторі ОПК як всередині країни, так і через міжнародне партнерство в рамках проектів технічної допомоги. Зроблено висновок, що трансформація вітчизняного військово-промислового комплексу з початку повномасштабного вторгнення Росії в Україну здійснювалася прискореними темпами з використанням інструментів і технологій Четвертої промислової революції. І ці процеси потенційно підвищують конкурентоспроможність української військово-промислової продукції на міжнародному ринку. Проте сформулювати стратегію впровадження інноваційної зброї вітчизняного виробництва можна лише після вирішення питання підвищення обороноздатності країни у боротьбі з державою-агресором. Отримано висновок, що трансформація вітчизняного ВПК з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України здійснюється випереджальними темпами з використанням інструментів та технологій Четвертої промислової революції. І ці процеси потенційно підвищують конкурентоспроможність української військово-промислової продукції на міжнародному ринку.
ГРОМАДСЬКИЙ НАГЛЯД ЗА ДІЯЛЬНІСТЮ ДЕРЖАВНИХ ОРГАНІВ У СФЕРІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ
У статті досліджено питання нормативно-правового регулювання відносин контролю (нагляду) громадянського суспільства за діяльністю публічної адміністрації у процесі забезпечення національної безпеки в Україні в умовах дії адміністративно-правового режиму воєнного стану. Вказано на особливу роль у досліджуваних відносинах активних представників громадянського суспільства та визначено необхідним подальше законодавчого забезпечення їх повноважень контролю (нагляду) та впливу на прийняття рішень та здійснення заходів представниками державної влади у сфері національної безпеки. Розглянуто особливості формування відносин громадського контролю (нагляду) за діяльністю публічної адміністрації за міжнародними нормативно-правовими актами такими як Загальна декларація прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, Європейська соціальна хартія тощо. Встановлено важливим для розвитку національних відносин контрольної громадської безпекової діяльності подальше врахування міжнародного нормативно-правового закріплення повноважень громадських об’єднань. Досліджено національні нормативно-правові засади регулювання повноважень представників громадянського суспільства у секторі безпеки і оборони України, які закріплені законах України «Про національну безпеку України», «Про громадські об’єднання», Стратегії національної безпеки України, Стратегії реформування державного управління України на 2022-2025 роки тощо. Встановлено наявність не достатнього обсягу повноважень у суб’єктів громадського контролю за діяльністю публічної адміністрації в сфері національної безпеки. Запропоновано підтримання в цілому проекту Закону України «Про правові та організаційні засади громадського контролю та громадського діалогу в Україні» та внесення відповідних доповнень до принципів громадського контролю за діяльністю публічної адміністрації в сфері національної безпеки та оборони. Запропоновано наукове тлумачення вітчизняних стандартів громадянського контролю за публічною адміністрацією щодо забезпечення національної безпеки України.
КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВА ПРОТИДІЯ СПІВПРАЦІ З ВОРОГОМ ЗА КРИМІНАЛЬНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ УКРАЇНИ ТА ЄВРОПЕЙСЬКИХ ДЕРЖАВ: КОМПАРАТИВІСТСЬКИЙ АНАЛІЗ
У статті досліджено використані в кримінальному законодавстві України та європейських країн способи регламентації відповідальності за різноманітні форми співпраці з ворогом, порівняння цих підходів, визначення їхніх переваг та недоліків, а також розроблення на цій підставі пропозицій, які надалі можуть бути використані вітчизняними парламентаріями при вдосконаленні відповідних правових норм. У процесі проведення дослідження було використано філософські, загальнонаукові та конкретно-наукові методи, зокрема, порівняльно-правовий, діалектичний, герменевтичний, системно-структурного аналізу, формально-логічний, історичний, статистичний, моделювання. Автором висловлено думку про те, колабораціонізм повинен розглядатись як окрема форма державної зради з більш м’яким і специфічним покаранням порівняно з іншими видами державної зради. Це дозволить не лише диференціювати кримінальну відповідальність, але й врахувати запізніле законодавче вирішення цього питання, забезпечуючи зворотну дію кримінально-правової норми. За результатами проведеного дослідження доведено хибність використаного у чинному Кримінальному кодексі України підходу, коли, по-перше, існують одразу три окремі норми (статті 111, 111-1 та 111-2), присвячені регламентації відповідальності за різні форми співпраці з ворогом, по-друге, щонайменше за двома окремими нормами (про державну зраду та пособництво державі-агресору) з істотно відмінними за своєю суворістю санкціями може бути кваліфікована фактично будь-яка поведінка, вчинена з метою завдання шкоди Україні. З урахуванням цього робиться висновок про безпідставність доповнення Кримінального кодексу України ст. 111-2 та необхідність якомога швидшого її виключення з нього. Розроблені також рекомендації щодо вдосконалення норм про державну зраду та колабораційну діяльність, які враховують позитивний досвід європейських держав у відповідний сфері. Наприкінці дослідження визначено перспективні напрями наукових розвідок у відповідний сфері.
ПРАВОВИЙ АСПЕКТ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ НАВЧАЛЬНОЇ ДИСЦИПЛІНИ «ЗАХИСТ УКРАЇНИ»
Стаття вивчає правовий аспект професійної підготовки майбутніх викладачів предмету «Захист України», що потрібен для ефективного правового виховання молодого покоління. Ключовими аспектами у цьому процесі є формування практичних навичок, правової культури, соціально-психологічної та методичної готовності педагогів. Наголос зроблено на використанні у педагогічних університетах сучасних технологій та інтерактивних методів для розвитку правового мислення та патріотичних цінностей. Визначено, що сучасні виклики в галузі національної безпеки України вимагають активної участі вчителів у формуванні правосвідомості учнів. Підкреслено, що успішна підготовка викладачів потребує не лише знань у галузі права, але й урахування індивідуальних особливостей та застосування інноваційних педагогічних підходів. Окреслено структурну модель готовності педагога до здійснення правовиховної діяльності. Моделювання процесу підготовки здобувачів вищої педагогічної освіти до правового виховання спрямоване на визначення ключових напрямів цієї підготовки, забезпечення її системності та цілісності в умовах модернізації та розвитку вищої педагогічної освіти. Застосування визначеної структурної моделі у процесі підготовки студентів до виховної роботи передбачає впровадження інноваційних дидактичних технологій і оновлення змісту педагогічної освіти. За результатами дослідження зроблено висновок про те, що ефективна підготовка викладачів дисципліни «Захист України» вимагає комплексного підходу, врахування індивідуальних особливостей здобувачів освіти та використання сучасних методів навчання. Формування у майбутніх педагогів необхідних знань і навичок у сферах конституційного права, правового виховання та національної безпеки є важливим чинником розвитку громадянської свідомості та утвердження патріотичних цінностей серед молоді. Здійснене наукове дослідження підкреслює важливість забезпечення викладачів необхідними компетентностями для виховання громадян України, які свідомо дотримуються своїх обов'язків та знають свої права.
ВІДМЕЖУВАННЯ ДЕРЖАВНОЇ ЗРАДИ ВІД КОЛАБОРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У науковій статті проводиться відмежування таких складів кримінальних правопорушень як колабораційна діяльність та державна зрада. Обґрунтовано, що в колабораційній діяльності присутній додатковий факультативний об’єкт (життя та право власності), а окремі її форми прояву потребують установлення спеціального предмета – матеріальних ресурсів. Різняться вказані діяння між собою й суб’єктом, оскільки колабораційна діяльність може бути вчинена не тільки громадянином України, а й іноземцем та особою без громадянства. Обстоюється позиція, що основним критерієм розмежування є наявність або відсутність виконання завдання іноземної держави, організації чи їх представників. Допоміжними критеріями є час та обстановка, оскільки колабораційна діяльність, як правило, вчиняється на вже окупованих територіях або принаймні за вже розпочатого збройного конфлікту чи в умовах воєнного стану. Звертається увага на те, що умисел у державні зраді нерозривно пов’язаний з констатацією факту наявності зв’язку громадянина України з іноземною державою, її організаціями чи їх представниками, спрямованого на шкоду інтересам України. Вчиняючи державну зраду, особа може діяти на користь будь-якої держави, а в разі колабораційної діяльності особа здійснює діяння тільки на користь держави-агресора. Зазначено, що перехід на бік ворога у формі добровільної участі громадянина України у незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території та/або у збройних формуваннях держави-агресора, або надання допомоги таким формуванням у веденні бойових дій проти Збройних Сил України від спільної діяльності, на практиці неможливо відмежувати. Це зумовлює наявність різної судової практики, яка перешкоджає реалізації права на справедливий суд. Вирішити зазначену проблему запропоновано декількома шляхами: 1) внести зміни до чинного кримінального законодавства, трактуючи вислів «перехід на бік ворога» таким чином, щоб його зміст відрізнявся від зазначеного прояву спільної діяльності; 2) виключити з колабораційної діяльності як прояву колабораціонізму добровільну участь громадянина України у незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території та/або у збройних формуваннях держави-агресора, чи надання таким формуванням допомоги в ведення бойових дій проти Збройних Сил України, оскільки ці дії є переходом на бік противника; 3) давати висновки на рівні Верховного Суду, керуючись положеннями ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України, що забезпечить однакове застосування положень кримінального законодавства.
злочини проти основ національної безпеки
НАЦІОНАЛЬНА ТА ЕКОНОМІЧНА БЕЗПЕКА: СПІВВІДНОШЕННЯ КОНЦЕПЦІЙ НА СУЧАСНОМУ ЕТАПІ РОЗВИТКУ УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВНОСТІ
Статтю присвячено дослідженню формальних та прикладних зв’язків між концепціями національної та економічної безпеки України. Встановлено, що економічна безпека є здебільшого складовою частиною національної безпеки, яка, своєю чергою, являє собою складний, багатоелементний феномен. За результатами фахового опрацювання численних наукових джерел наголошено на тому, що лише спільні фахові зусилля українських правників та економістів дозволять запропонувати більш універсальне й водночас глибоке розуміння національної безпеки, стратегічних пріоритетів нашої держави у сфері національної та економічної безпеки, а також порівняти стратегічну політику нашої держави в цих напрямах із аналогічними документами в державах-партнерах України. Зазначено, що для подальшого розвитку в цьому напрямі важливо ретельно проаналізувати в порівняльному контексті зміст вітчизняних та зарубіжних стратегій національної та економічної безпеки. Аргументовано позицію про те, що такий пропонований підхід відповідатиме глобальним трендам сучасного світу і водночас дозволить ефективно реагувати на регіональні та глобальні загрози й конфлікти. Аргументовано позицію про те, що об’єднання зусиль українських науковців, як правників, так і економістів, дозволить удосконалити доктринальні підходи до тлумачення національної безпеки України та її стратегічних пріоритетів. Такий підхід також дозволить порівняти стратегію національної безпеки нашої держави з аналогічними програмними документами держав-партнерів. Наголошено на тому, що майбутні наукові дослідження в окресленому напрямі доцільно зосередити на детальному порівняльному аналізі національних і зарубіжних стратегій у сфері національної та економічної безпеки. Такий підхід не лише відповідатиме глобальним тенденціям XXI століття, але й сприятиме адекватному реагуванню на регіональні й глобальні виклики, зокрема ті, які наразі постають перед Україною у складній геополітичній ситуації.